DET SOM FØLGER, ER EN SANN HISTORIE
Kjære vene!
Ikke tale om.
- Hvorfor ikke? - Hun er en hjerteknuser.
- Kjenner du henne? - Nei. Jeg kjenner brødrene.
Hun er så vakker!
Unnskyld! Min feil. Unnskyld!
Hvor skal vi, da?
Maidenhead. Jeg vet om en livat pub ved elva.
- Dette er ingen livat pub. - Vi har visst kjørt oss vill.
For en overraskelse.
Ikke gift deg med ham. Han er en fremmed.
Mer fremmed enn oss? Ikke mye å hente?
Har han penger? Du har andre muligheter.
Hugh, da? Har ikke han et slott i Skottland?
- Klapp igjen! Hun vurderer Kenya! - Ikke be meg klappe igjen.
- Ikke snurr. Det gjelder framtiden din. - Din framtidige lykke.
Det er bare det at jeg vet at han er den rette.
- Alt i orden? - Ja, elskling.
Milima. Subtil duft, men mangler dybde.
- Hva drikker du? - Nairobi chai.
Men den er for svart for hjemmemarkedet.
Det er ikke ofte konene er med, Mrs. Cavendish.
Det er Robins bransje. Jeg vil lære.
Hva driver du med her ute, Robin?
Jeg er te-agent.
Jeg videreformidler te. Det krever fagkunnskap.
- Hva gjør Diana imens? - Hun er med.
- Gud! Det er nærmest uanstendig! - Jeg liker det.
Gud ga menn arbeid så kvinner skulle få alenetid.
- Robin er ganske utholdelig. - Det skjønner ikke jeg, men...
Det er en gåte for meg.
Colin mener: Hvordan klarte Robin å fange Diana?
- Det vil alle vite! - Ja, hvordan skjedde det, kjære?
Hører du det?
- Hva da? Jeg hører ingenting. - Ja, nettopp.
Som skapelsens begynnelse.
- Man trenger tro for å overleve her. - Hvordan kan du si det? Som lege!
Jeg tror på sinnets kraft.
Har du hørt om fangene på øya Koome under Mau Mau-opprøret?
De var 60 stuet inn i et lite blikkskur. Fangevokteren ville ikke slippe dem ut.
Mau Mau-lederen sa: "Godt. Jeg gir mine menn tillatelse til å dø."
Morgenen etter var alle 60 døde.
- Hvordan? - Sinnets kraft.
De valgte å dø. De vendte ansiktet mot veggen...
... og døde.
Vel...
Jeg tror jeg ville ha valgt å leve.
Jo, jeg har nyheter. Det er noe dritt, egentlig.
Jeg kommer aldri til å ha det moro igjen.
Hva er det, da?
Jeg skal ha barn.
Er det noen som er fornøyd?
- Ja. - Veldig glad?
De beste nyhetene jeg har fått. Bortsett fra da jeg fridde, og du sa ja.
- Men du har jo ikke fridd. - Har jeg ikke det?
Du sa du måtte gifte deg før du reiste til Afrika.
- Ellers ville du bli som en innfødt. - Stemmer.
- Men du sa jo ja, da. - Det gjorde jeg visst.
Kjære vene...
Skaff deg aldri barn, det er en tabbe.
DEN BRITISKE AMBASSADEN I NAIROBI, 1959
- Banker Robin Colin igjen? - Nei.
Kom. Vi er sent ute.
Ja! Game, Robin!
- Du store! - Colin!
Tenk det!
- Kanskje vår tur til å svette litt? - Gud. Ja vel, da.
- Ikke til å tro! - Jeg skjønner det ikke heller.
- Takk, Victor. - Bra, Victor.
- Du har trent. - Det er første gang jeg har slått deg!
- En gang til? - Jeg gir meg mens jeg kan stå oppreist.
- Nå vet jeg hvordan det er å være deg! - Det er ganske herlig, ikke sant?
- Hva skjer her? - Hva er dette for noe?
Mary, du er enestående!
- Jøss! - Robin er et naturtalent.
- Hva gjør du? - Tenk deg at du danser jive.
- Er meningen å se teit ut? - Nei, å stramme opp magen.
- Sånn, ja! - Er dette alt?
Er det meningen å vrikke seg bare for moro skyld?
Uten andres bidrag. Alene-jokking.
Har du sett?
- Er alt i orden? - Ja. For mye tennis, bare.
- Det er alt. - Du var god.
- Din feil. - Nå prøver hoffnarren.
Jeg trenger en drink.
Jeg prøver igjen.
- Er alt i orden? - Med meg? Ja, fint.
Jo da. Hva er planen?
Thomas kjører meg hjem. Don skal kjenne på meg igjen.
Kanskje han burde undersøke meg også?
Sikker på at alt er bra?
Ja, det er vel graviditeten. Jeg får vondt i leddene av den.
- Stakkars Robin. Leddene mine er fine. - Ja, for jeg drar jo det tyngste lasset.
Blir du med meg?
Kjære... Nei, jeg har jo møtet i morgen tidlig og tenkte å sove her.
Colin...
Colin. Beklager.
Beklager, du.
Jeg føler meg ikke bra.
Du ser forferdelig ut.
- Armen plager meg. - La meg få hjelpe deg.
Løft høyre arm.
Venstre arm.
Beina.
- Klarer ikke å røre meg. Hva er det? - Hent is, fort!
- Jeg får ikke puste! - Han må legges i respirator!
Robin! Du må ha oksygen, så vi må skjære oss inn!
- Don. Hvordan går det med ham? - Stabil. Han kommer til seg selv nå.
Her.
Hallo, elskede.
Luften når ikke strupehodet lenger. Derfor kan han ikke snakke.
"Ganske forsmedelig", sier han.
Man puster inn polioviruset i små dråper i lufta.
På samme måten som man blir forkjølet.
Det tas opp i blodet og videre inn i sentralnervesystemet.
Det angriper en stor cellegruppe i ryggmargen.
Resultatet er at man blir som en filledukke.
Man kan ikke bevege noe fra halsen og ned. Ikke puste selv, engang.
Ja vel, og... Hvor lenge kommer han til å være sånn?
Paralysen er irreversibel.
Et godt respirasjonssystem opprettholder livet en stund.
Det er snakk om måneder.
Fortell hva vi kan gjøre.
Vil du reise hjem?
Når barnet er født.
Hva med Robin?
Han også.
Du skjønner vel...
Jeg har sett mange nok som har vært lammet av polio før.
Det barmhjertelige er at de ikke lever så lenge.
Det er ikke noe liv, Diana.
Forsiktig, nå! Pass på respiratorene.
Hold slangene slakke hele tiden.
Veldig forsiktig.
Jeg går rundt. God slakk, mine herrer!
- Diana... - Å. Ja.
- Mrs. Cavendish. - Ja.
Jeg er virkelig lei for det. Det passer ikke så bra.
Vi har gitt mannen din noe beroligende. Kan du kan komme i morgen?
Det gjør ikke noe om han sover. Jeg må bare få se ham.
Jeg... Jeg tror ikke det er så lurt.
Mannen din gjennomgår en midlertidig depresjon.
Men jeg vil gjerne se ham likevel.
Jeg er lei for det. Han vil ikke treffe deg.
Ha meg unnskyldt.
- Sånn. - Tid... Jeg klarer meg fra nå av.
- Jeg kan ikke be deg om dette. - Hvorfor ikke det?
Jeg passet da på deg da du var liten?
Du skjønner... Vi har ikke så god råd. Vi har sparepenger, men lite inntekter.
Det skal du ikke bekymre deg for. Familien din er familien min.
Det er fint å være tilbake. Sånn, ja.
Kom, lillemann. Da går vi.
Kom.
Ma...
Mo...
- Mei... - Han sa "meg".
- A... - Er det første ordet "at"?
Eller "la"?
"La meg ligge"...?
Han ligger jo. Beklager. Du syns nok vi er klønete.
La...
Meg...
"La meg få dø."
Å snakke med Robin er som et spill man ikke kan reglene til.
- Godt gjort å få ham til å si noe. - Ja... Det han sa, var...
Det han sa, var: "La meg få dø".
Det kan vi jo ikke.
Fordi vi ikke vil, eller ikke vet hvordan?
Begge deler.
Spiller ingen rolle. Overlegen ville ikke ha noe av det.
- De gjør ikke slikt. - Det ville vært fryktelig pinefullt.
- Nei. Det vil jeg ikke. - Selvfølgelig ikke.
- Du har ditt liv. - Det er lov å tenke på seg selv.
Opp med nebbet. Det går veldig bra med oss.
Nå, Mrs. Cavendish. Vi kan melde om en viss framgang.
- Vi lærer oss å svelge igjen. - Gjør vi det?
Det er viktigere enn det høres ut. Vi har en oppblåst mansjett rundt luftrøret.
Det hindrer mat i å komme ned i luftrøret vårt.
Klarer vi å svelge, fjernes mansjetten.
Da vil vi kunne snakke igjen.
- Kommer det mer framgang? - Det blir antakelig ikke bedre enn dette.
Hvordan har vi det i dag?
- Vi skulle ønske vi var døde. - Så fint. God morgen, Paddy!
Han kunne jo ikke fortsette uten navn.
Så jeg gir ham navnet Jonathan.
Jeg håper det er i orden.
Han ser ikke på ham, engang.
Han orker ikke å se på ham, engang.
Det kan du ikke vite.
Jo, det kan jeg.
Det kan jeg. Jeg vet om alt han tenker på.
Hver gang jeg kommer, håper jeg at han har forandret seg.
Men han orker ikke å se på sin egen sønn.
Jeg kjente en gammel prest, en svært så from mann.
Han sa alltid: "Dem Gud elsker høyest, lar han lide mest."
Vi kjenner ikke Guds vilje, men vi kan stole på -
- at uansett hva som skjer med oss, er det en del av hans plan.
Jeg hørte ikke.
- Kom nærmere. - Nærmere? Ja, selvfølgelig.
Ja...
Jeg går.
Du er ikke troende, antar jeg.
Hva skal jeg tro på?
- Gud er en vits. - Nei, kamerat.
Gud er en spøkefugl.
Se som han har rotet det til for deg og meg.
Hvordan kan man leve slik?
Man venner seg til det.
Hva om jeg ikke gjør det?
Det fins alltid en utvei. Sånn som Pete der kom seg ut.
I sin helt egne kasse!
Robin?
Robin!
Hvorfor forsetter du å komme hit?
Jeg vet egentlig ikke.
Jeg er helt udugelig for deg.
Du må bare la meg råtne bort her.
Det hadde ikke tatt seg så godt ut.
Og så er det det... at jeg elsker deg.
Du elsker ikke dette. Du kan ikke elske dette.
Det kan jeg visst.
Men det vil jeg ikke at du skal.
Forstår du ikke det?
Det gjør det vanskeligere for meg.
Ja, det skjønner jeg.
Du vil helst bare gi opp. Det vet jeg.
Og den fordømte maskinen...
... som fortsetter å puste for meg...
Så det ser ut til at du blir nødt til å bli en stund.
- Beklageligvis. - Jeg beklager det ikke.
Jeg vil at Jonathan skal bli kjent med deg.
Og kanskje...
Kanskje jeg kan gjøre livet litt bedre for deg.
Jeg vil ikke ha plikttjenesten din.
Ja, det er greit. Fint.
Det vet vi alt om.
Alt er så ille som det kan være.
Men jeg vil ikke at du sier at du skulle ønske du var død.
For du er ikke død. Sånn er det med det.
Robin...
Robin.
Det må være noe jeg kan gjøre for at det skal bli mer utholdelig.
Få meg ut herfra.
Det kommer ikke på tale. Beklager.
Er det noen som har prøvd?
Ingen som er så ufør som mannen din, noe sted i verden, -
- lever utenfor sykehus.
Jeg har fulgt med på det sykepleierne gjør.
Med en respirator hjemme, er det vel ingenting i veien for at det kan gå?
La meg forklare.
Mannen din lever kun takket være en maskin som puster for ham.
Skulle maskinen svikte, vil mannen din være død på under to minutter.
Tilgi meg at jeg er så direkte. Har jeg gjort meg forstått?
Det blir leit å flytte etter så mange år.
Men etter at Muriel døde har jeg vanskelig for å rekke alt.
- Det kan bli for mye, skjønner du. - Ja.
- Det er mye å gjøre. Er taket i orden? - Noe av det.
Hvorfor er så mange av vinduene murt igjen?
Det er mine rom.
Muriel sa at det sparte mye på regningen for varme.
Sa hun det?
Det er mye arbeid, men det kan passe oss.
Men det har seg slik...
Jeg har ikke 12 000 pund.
Eller noe i nærheten av det.
Jeg kan godta 11. Eller til og med 10.
Jeg klarer ikke mer enn 7.
- 7? - Kontant!
Så er du kvitt stedet for alltid. Og Muriel.
Ja...
- Er du sikker? - Ja.
Du ser godt ut.
God morgen, elskede. God morgen, Margaret.
Jeg er nesten ferdig, Mrs. Cavendish.
Er det noe jeg kunne gjort?
Hvorfor ikke?
Den er som en støvsuger, egentlig.
Kan jeg få prøve?
Her.
Bare løft.
Fint.
- Å nei! Unnskyld. - La meg ta den.
Når jeg blir vant til det, tror jeg at jeg klarer det.
Hvorfor vil du klare det, Mrs. Cavendish?
Dr. Khan. Robin og jeg ville spørre deg om noe. Ikke sant, Robin?
Virker maskiner som respiratoren, bare på sykehus?
Det er jo bare en maskin. Kopler man den til, så går den.
Hvordan det?
Robin skal bort fra sykehuset.
- Aner du hvor farlig det kan være? - Ja.
Ja, det gjør jeg. Faren er at han kan dø.
Robin...
Enten fortsetter jeg å leve her...
Eller så reiser jeg og dør kanskje.
Ja.
Hva venter vi på?
- Opp! - Vi skal ned.
Nei. Løft opp din ende så vi får sengen ned.
- Til venstre! - Jeg går til venstre.
Unnskyld. Til høyre for deg.
Ja.
- Så... Robin skal ligge i denne sengen. - Ja.
- Diana skal ha sin seng ved siden av? - Det er det hun vil.
- Men Robin skal vel ha en sykepleier? - Ingen sykepleier. Bare Diana.
Jeg mener... skal...
Hun kan ikke være hos ham hvert sekund. Hun må vel tisse?
Hun har meg.
Fem pund på at du aldri kommer til å klare det.
- Hva får jeg om jeg klarer det? - Du får fem pund, din dust.
Greit.
Klare?
- Ha det, karer. - Lykke til, Robin.
Ha det, Paddy. Jeg kommer og henter femmeren.
Jeg kommer til å savne deg!
Hvor har dere tenkt dere?
- Vi bringer ham hjem. - Dere har ikke tillatelse!
Er det et fengsel? Er jeg fange?
- Hva driver du med? - Det er pasientens ønske, sir.
- Han vet om farene. - Tilbake til avdelingen!
Diana, ring politiet. Si at jeg blir holdt her mot min vilje.
Unnskyld? Hva var det du sa?
Du har ingen rett til...
... å beholde meg her.
Selvsagt. Vær så god.
- Kom igjen. - Gjør som du vil.
Du er død om to uker!
- Klar? - Ja.
Her er håndpumpen. Greit.
- Hvordan går det? - Bra hittil. Klar til å flytte ham?
Løft, løft!
Går det bra, Diana? Ok. Sett ham forsiktig ned.
Og opp igjen.
Ok.
Kom igjen. Flytt dere.
Én, to, tre, løft!
Hold ham vannrett. Forsiktig...
Forsiktig! Vi skal legge ham på sengen der, så snu ham.
- Sånn, ja. - Litt til venstre.
Den skal stå på bordet. Ledningen på venstre side.
La den ligge.
- Harry, kan du komme hit? - Nei, Bengy! Ned fra sengen!
Gjør som meg. Jeg sier ifra.
Hold ledningen. Han sier fra om det går for fort. Over på sengen.
Én, to, tre, løft!
- Sånn, ja. - Fint. Ok.
- Jeg tar av deg skoene, Robin. - Er den slått på?
Nå bytter vi slangen, elskede. Er du klar, Harry?
Den er slått på.
Går det bra, elskede?
Ja, det tror jeg.
Gudskjelov.
- Tenk at det faktisk fungerer. - Det gjør det.
- Kan du hente Jonathan? - Ja, selvfølgelig, kjære.
Her er det. Det nye hjemmet vårt.
Hvordan føler du deg?
Mye bedre.
- Hva skjer hvis strømmen går? - Da bruker man håndpumpen.
Snedige saker.
Se hvem vi har her.
- Hallo. - Sånn, ja.
Se, Jonathan.
Det er pappa.
Hallo, Jonathan.
Hallo, kjære gutten min.
Dette er Bengy.
God natt, elskede.
God natt, min kjære.
Diana.
Di... Di...
Har du slått deg? Å nei!
Skal vi gå og finne pappa? Hvor gjemmer pappa seg?
Hvor er pappa? Der inne! Skal vi finne ham?
Hva gjør den rampete pappaen din? Pappa?
Jonathan, nei... Pappa?
Robin?
Robin!
Herregud... Robin!
Robin? Robin! Robin...
Vær så snill! Robin!
Herregud!
Vær så snill! Herregud!
Det var interessant.
Å, Gud!
Jeg har spart det beste til slutt. Denne lå i tilfluktsrommet under krigen.
- Gode dråper, Teddy. - Det er det.
God vin krever gode glass. Denne er til vår vakre Diana.
- Det er meg. - Mary, Katherine. Bloggs, David.
Hei, Biggles. Vær så god, kjære.
- Og... Tid? - Nei takk. Ikke til meg.
- Tid drikker bare Dubonnet. - Og bare på fødselsdagen min.
Det glemte jeg nesten. Han sover. Skål!
Gratulerer med dagen, Jonathan!
Jeg har lurt på hvordan det ville vært å...
Å bli full. Siden jeg har gummibein allerede.
Mekaniske innretninger må belastes til man finner bruddgrensen.
Å, det var godt, Ted.
Interessant eksperiment. Robin dør, men du får forbedret maskinen din.
All framgang har sin pris.
Strømtilførselen er det svake leddet. Det er stadig strømavbrudd.
- Hold opp! - Bare hypoteser.
- Han gjør jobben sin. - Han er Oxford-professor!
Slapp av. Den kan betjenes manuelt.
- Om natten, da? - Jeg er jo her.
- Du må da sove iblant? - Nei da. Hun er som en maskin.
Hvis Robin trenger meg, vekker han meg.
Robin lager lyd.
- Som en and. - Det der er høne, Bloggs.
Jeg avskyr deg, Bloggs.
Ikke så veldig.
Jeg skulle heller hatt en bjelle.
Hva kan du bevege på?
Lukk øynene, alle sammen.
Du kan bevege hodet? Det har jeg sett!
Ja vel... Beveg hodet.
- Det kan jeg ha det moro med. - Kan du det?
Å, så herlig.
- Elskede? - Flaske?
- Å, hvorfor ikke? - Hvorfor ikke.
Hør her.
Du vet Marconi-aksjene jeg kjøpte? Dem Justin tipset om.
Kursen er nesten doblet.
Er det sant?
Du verden. Jeg håper Justin fikk noe ut av det.
Å, ja. Han får en veldig behagelig følelse av...
... å hjelpe noen som er langt mindre heldig enn ham selv.
Stakkars Robin.
Livsvarig lammet.
Ja! Og den stakkars kona er visst en helgen.
- Hun er en helgen! - En lekker helgen.
Elskede. Kan du ringe Teddy Hall?
Jeg fikk en idé.
- Robin! - Å fy fanken!
Mine damer og herrer! La meg presentere Cavendish-stolen!
- Så fantastisk! - Kom fram!
Nå er det ingenting som stanser deg!
Skremmende! Hva om den går i stykker?
Venstre, venstre... Venstre! Der stakk hunden av!
- Robin, hvordan føles det? - Vidunderlig!
- Går respiratoren litt for fort? - Kanskje litt.
- Er det bedre? - Ja, det er bedre.
- Hvor lenge varer batteriene? - Ca. tre timer.
- Er det ikke greit å vite? - Den kan koples til strøm.
- Teddy! Du er et geni. - Det ble ganske enkelt.
Jeg har brukt sykkelkjede og navgir. At ingen har gjort det før!
Jeg vet hvorfor. Det er fordi du ikke er lege!
Det er ingen som sier at det er umulig.
- Hallo, husmor. - Vi har en avtale med dr. Kahn.
Dr. Kahn!
- Hallo, Paddy. - Robin!
Dette var ikke verst!
Heldiggris! Hva i herrens navn er det der?
Har du gitt tillatelse til å bringe innretningen hit?
Det er vanskelig nok for pasientene å godta tilstanden -
- uten å gi dem falske forhåpninger.
Der du kommer fra, er det kanskje vanlig å leke med menneskers liv.
Her er det ikke det! Er det forstått?
Godt.
Det var hyggelig å se deg, dr. Entwistle.
Fyren er en oppblåst idiot! Du vil sikkert klabbe til ham.
Tro meg, jeg er vant til det.
Han burde få slike stoler til alle pasientene.
- Paddy, du skylder meg en femmer. - Ikke så fort.
- Du kan ramle av pinnen i morgen.
- Er den trygg, doktor? - Jeg vet jeg. Jeg har aldri sett slikt.
Den gjør åtte kilometer i timen. I sterk medvind.
Jeg anbefaler å vente litt og teste ut begrensningene.
- Ja. La meg finne bristepunktet. - Vi skal ikke teste Robins bristepunkt.
Vel, egentlig... Det er akkurat det vi gjør.
Du klarer deg bedre enn andre pasienter.
Men stakkers Paddy. Skulle ønske at vi kunne befri ham òg.
- Det er ikke snilt å slippe dem ut sånn. - På åpen gate!
Jeg er langt mer opprørt enn dere.
Bloggs fortalte meg at vennene våre var sikre på at jeg ville overgi deg.
De betrakter meg visst som et bortskjemt mehe.
Du var et bortskjemt mehe.
Var jeg det? Det hindret ikke deg i å løpe etter meg!
Jeg har ikke noe imot mehe. Så lenge de er vakre.
- Nå har du i hvert fall ikke noe valg. - Jeg har vel ikke det.
Tenk deg alle sidesprangene jeg kunne hatt.
- Jeg òg. - For deg er det ikke for seint.
Ikke det?
Så jeg kan komme tilbake og se at du har stukket mens jeg var ute?
- Det ville ha lagt en demper på festen. - Ja, det ville det.
Vent litt.
Se, jeg har funnet pappa.
Det er pappa som soldat.
- Har han vært soldat? - Ja det har han.
Og så... Dette er oss da vi var i Afrika. Det var der du ble født.
- Hva er det for noe? - Elefanter!
- Så dere elefanter? - Ja, det gjorde vi.
- Så heldige dere var! - Ja, det var vi.
Kan vi reise til Afrika en gang, pappa?
Jeg er så lei for det.
Jeg også.
Greit. Jeg får gå og ordne kveldsmat.
Kan vi reise til Afrika, vær så snill, pappa?
- Det hadde vært litt av et eventyr. - Jeg kan skyve deg.
- Det er ganske langt å skyve, J. - Det gjør ikke noe.
- Er du en flink gutt? - Ja.
Kan du bevise det?
Det er du kanskje. Vet du hva?
Kanskje du er sterk nok.
- Mamma... - Ja?
Dette med å skyve rullestolen...
- Er det vanskelig når det er langt? - Vanskeligere enn med en barnevogn.
Jonathan?
Dette må vi tenke nøyere over, ikke sant?
- Etter dine tegninger, Mr. Cavendish. - Vær hyggelig!
Den klarer inntil 135 kg.
Du verden...
Hydraulisk løftemekanisme.
Det fins ikke i noen annen Bedford.
Hva syns du?
Hva er det?
Det er litt mørkt baki.
Jeg føler meg litt som bagasje.
Jeg tenkte, ettersom rullestolen må inn, -
- virket lasterommet...
Ja.
- Har du sittet baki? - Jeg? Nei. Men så er ikke jeg...
Jeg er ikke...
Du er ikke bagasje, er du vel?
Ikke det at jeg ikke er takknemlig. Det er jeg.
Vil du sitte foran?
Det er vel ikke mulig?
Jeg antar at hvis jeg fjernet forsetet...
- Vent på meg! - Forsiktig!
Den lille fyren burde bli skutt!
Robin er fantastisk!
- Det er ikke kjedelig. - Jeg kan liksom snakke med deg.
- Mamma! Nå skal jeg slå! - Skal du? Så bra! Gi dem inn!
Lucy gikk fra meg for en måned siden.
Det har vel ikke vært til å unngå.
Det var leit, Rory. Det må være ganske hardt.
Livet er noe dritt, ikke sant?
En prøver som best en kan.
Så, ut av tomme intet... Krasj. Så raser alt.
Ta glasset mitt. Nå skåler vi.
Hva skåler vi for?
Bedre tider.
- Du har virkelig ødelagt skinka. - Tull, Bloggs. Det var deg.
- Nydelig. Vil du ha? - Det er nydelig.
Se på Robin. Hvordan får han det til?
Han fridde til meg i går.
- Det skjønner jeg. - Og jeg er så glad i ham.
- Den eneste jenta vi har, er Bloggs. - Hold munn!
Men han er ingen skjønnhet.
Er han virkelig stygg, da?
- Ja... - Nei, nei, nei. Det er vidunderlig.
Hvorfor det?
Fordi kjekke menn er late. Stygge menn får gjort unna ting.
Så meningsløst. Kommer man over sånt?
- Ja. Du har rett. - Fortapt i mørke og stillhet, men...
Det er smertefullt. Jeg kommer til å komme over det.
Men det tar tid. Nå trenger jeg bare...
En sekser!
Pappa! Pappa, så du det?
Bravo, Jonathan!
Vel...?
Var det hyggelig?
Du var omringet av beundrere.
Akkurat som du.
- Jeg? - Ja.
- Rory Stewart, for eksempel. - Å ja, Rory.
Lucy har virkelig behandlet ham dårlig.
Jeg syns så synd på ham.
Han sier at han sitter alene om kvelden og ser på fjernsyn.
Han vil vel gjerne at du skal lindre ensomheten.
- Det har jeg ikke tenkt å gjøre. - Det kan du hvis du vil, kjære.
Jaså?
Gir du meg tillatelse, altså?
Iblant er jeg urolig for...
- At du ikke har glede nok. - Ikke vær urolig for meg.
Jeg klarer meg.
- Er du sikker? - Det tror jeg.
Vi klarer oss, vi?
Det er lett for meg.
Jeg bare sitter her mens du gjør jobben.
Gode, gamle, egoistiske Robin.
Hva sier du, Diana? Kan vi ikke stikke av sammen?
Hvor hen?
Spania!
Til Spania? Det kan vi ikke. Robin.
Robin. Du mener alvor, du!
- Hvordan skal vi komme til Spania? - Med fly!
Elskede! Hvordan skal vi få deg om bord på et fly?
Herregud!
Går det bra, Jonathan? Bloggs, hva med deg?
SPANIA 1971
- Du kan begynne. - Mitt skip er lastet med...
Det er på stranda. Jeg har skjøteledning.
I teorien kan du være ute hele dagen.
- Har du husket parasollen min? - Ja, elskede. Og jeg flere liter solkrem.
Du er bare en engel.
- Vi burde få ladet batteriet til stolen. - God idé.
- Bloggs? - Ja?
- Ser du en ledning på gulvet? - Ja visst.
Det er en kontakt på rullestolen. Kan du sette den inn i den andre?
- Jeg ser den. Den andre kontakten? - Den andre kontakten.
Gud! Beklager. Jeg tror noe...
- Respiratoren! - Den brenner!
- Hva skjedde med...? - Jeg vet ikke! Stans bilen.
- Jonathan, alt bra? - Ja, mamma!
- Finn fram håndpumpen! Vi må åpne døra.
Bloggs, lukk opp Robins dør. Jeg stanser.
Robin! Bloggs, veska.
- Jonathan, går det bra? - Unnskyld, Robin.
Jeg visste noe sånt ville skje!
- Hva gjorde jeg? - Respiratoren er ødelagt.
- Robin, går det bra? - Helt fint.
Jonathan?
Klarer du å reparere den?
Nei. Nei, det kan jeg ikke.
- Beklager. Jeg vet ikke hva jeg gjorde. - Ikke jeg heller.
God dag, frøken. Mine herrer. Trenger dere hjelp?
Kan du engelsk?
Ikke mye. Bitte litt. Bare litt.
- Vi trenger en mekaniker. - Nei da. Vi trenger en telefon.
- Telefon... - Ja visst. Telefon.
Torredembarra er nærmeste by. Skal jeg kjøre deg dit?
Jeg kjører deg til Torredembarra, så du finner telefon.
Ja! Ja, ja, ja! Jonathan, kan du gi meg håndveska?
- Takk. Ja. - Fint. Da drar vi.
Bloggs, Bloggs, Bloggs! Du trenger ikke å pumpe så fort.
Ikke pump så fort. Jeg er ikke en ballong.
Bloggs. Bli med, finn en telefon og ring Teddy Hall.
Hjemme eller på verkstedet. Det er nummeret til Littlemore.
- Si hva som har skjedd og at vi venter. - På at han skal fly fra England?
- Ja. Dra nå, da! - Bloggs, siden du først er på farten...
... ta med pølse og litt brød.
Og en flaske rødvin.
Korketrekker.
Lykke til.
- Jeg sier det ikke. - Hvordan går det, señor?
- Jeg håper du hører meg. - Unnskyld!
Ganske behagelig temperatur.
Det minner meg om... Nairobi.
- Går det bra, Jonathan? - Ja. Det går bra. Det er ganske lett.
Du er kjempeflink, gutten min. Jeg overtar snart.
Det går fint. Jeg mener det.
Gud... Hva tror de at vi driver med?
Vi ferierer på en rasteplass. Det er helt vanlig.
- Skål. - Skål, elskede.
Den allmektige Gud -
- spøker gjerne med oss.
Men spøken hans har alltid en dypere mening.
Han sier at Gud spøker.
Denne stakkars mannens lidelser...
... fører oss sammen i feiring.
Sånn at vi kan feste.
Ja, det er da ikke så ille?
Skål for livet.
Vet du hvem som ville satt pris på dette?
Paddy.
- Hva i all verden...? - Teddy!
Hallo, du.
Du kunne i det minste vært døden nær! Hva?
Hvem fanken er dette?
Sånn. Vi får sette den i gang.
Jeg er glad for at noen er fornøyd.
Gud vet hvordan dere klarte å kludre det sånn til.
- Min feil, er jeg redd. - Hva soser dere rundt i Spania for?
- Det er min feil, er jeg redd. - Den er ikke til transkontinentale reiser!
Jeg er lei for det. Jeg ville se solen gå opp over Middelhavet.
Den går opp over Drayton St. Leonard's også, vet du.
Teddy? Det er jaggu bra at du er her. Jeg planlegger en enda større flukt.
Jeg redder deg ikke igjen.
Det er ikke bare meg denne gangen. Det er ganske mange som må reddes.
La oss komme i gang!
Puster stolen? Som en sovende løve! Praktfullt!
- Er det dr. Clement Aitken? - Det er meg.
Og Teddy! Dette er Teddy Hall.
Kjære vene...
Jeg har aldri sett maken! Har dere funnet det på selv?
- Ja. - Eneste måten å få noe gjort på.
- Jeg liker fyren. Er han lege? - Ja. Og leder for uføreforskningen.
- Som han grunnla. - Og leder.
Vil ingen andre, gjør man det selv. Hva er dette?
Jeg holder på med neste versjon.
På den første er batteriet svakt. Og pumpen er støyende.
Jeg prøver elektromagnet.
- Hvor lenge varer batteriet? - På den nye, rundt seks timer.
Hvor lenge har du levd med denne tilstanden?
- Elleve år så langt. - Utrolig.
Hvis stolene virker, trenger jeg mange.
- Hvor mange? - Hundrevis.
Jeg har finansiert arbeidet selv, det har ikke kostet så mye.
Men skal vi produsere dem, trenger vi skikkelig finansiering.
Helsedepartementet må vurdere kostnadseffektiviteten.
Forventet livstid for poliopasienter ligger under gjennomsnittet.
Beklager. Jeg tror ærlig talt ikke at jeg kan fremme finansieringen.
Jeg må følge reglene.
Regler lammer alt, ikke sant?
- Jeg har selvsagt medlidenhet med deg. - Ja visst. I like måte.
AVSLAG
- Navn? - Lady Jane Neville.
God for...?
Tusen, i det minste. Hvis hun er i humør.
- Er vi dristige eller ynkelige? - Absolutt dristige, tror jeg.
Slike gamle enker er beinharde.
Hvorfor lager han den merkelige lyden?
Det er rullestolen. Den puster for ham.
Er du sikker på at det er trygt å ferdes ute?
Det har gått bra hittil.
Og hva er det egentlig dere er ute etter hos meg?
- Vi vil ha flere slike stoler. - Ja. For folk som Robin.
- 200 pund per stol. - Og det er virkelig rimelig.
- Fem for tusen pund. - Tusen pund?
- Eller ti for to tusen pund. - To tusen pund?
Vi visste at vi kunne regne med deg.
- Fordi du er så sjenerøs. - Ja.
Vanligvis er det ikke vanskelig å si nei til snyltere.
Men nå som du sitter der, -
- og hveser i vei rett for nesen på meg, må jeg vel kanskje punge ut.
- Det er veldig snilt av deg. - Veldig snilt.
Det er fanken meg vidunderlig!
- Føles det trygt? - Jeg er fanken meg vettskremt!
Jeg er dr. Clement Aitken, leder for Uføreforskningsstiftelsen.
I landet vårt har vi hundrevis av sterkt uføre pasienter -
- som i dag lever hele livet i sykehussenger.
I verden er det tusenvis.
Tror dere at de liker det?
Hvis dere vil ut, la meg høre et brøl!
- Hvor mange i hele verden? - Titusener, kanskje flere.
Ingen tror de kan leve som deg.
- Da burde vi vise dem det? - En verdensturné, nå?
Det er en konferanse i Tyskland -
- om å leve med alvorlig uførhet. Alle de fremste ekspertene kommer.
Du store alpakka, tenk om de fikk se deg!
TYSKLAND 1973
- Han hører til på sykehus. Ikke sant? - Du har helt re Ikke sant.
- Har du sjekket om stolen går inn? - Selvfølgelig. Hva tar du meg for?
- Gudskjelov! - Jeg trodd ikke vi skulle klare det.
- Unnskyld. Vi går tilbake. - Rett fram.
Rett den opp og kjør inn.
Det klarer dere ikke.
- Hvem har feilet? - Vi får problemer.
Jeg visste ikke at jeg skulle måle dørene.
- Hjulene er problemet. - Ja, trekk ham tilbake.
Hør her. Vi må ta av rammen til døren.
- Bra, Clem. - Clem får det til.
Clem har fanken meg klart det.
- Fort dere! - Få ham inn!
Unnskyld.
Kjempebra!
Vi har en avtale med dr. Langdorf.
Ja. Alt i orden.
Dette må du se, Robin.
La meg gå inn først. Du gir dem kanskje sjokk.
Dr. Aitken? Gleder meg.
- Erik Langdorf. Jeg er direktøren. - Medarbeiderne mine.
Jeg har hørt mye om uføreomsorgen deres.
- Sykehuset er berømt. - Vær så god.
For noen utmerkede, moderne maskiner.
Og alt er så rent.
Det er en respirator i stolen.
Jeg er lei for det, direktør. Jeg sa at de måtte gå.
- Hvis han skulle dø her hos oss... - Her? Gud, nei. Han må bort. Straks!
- Han må gå. - Selvsagt. Så dumt av meg.
Du forstår at vi er underlagt Bundesministerium des Innern.
- Skjer det noe... - Innenriksdepartementet?
- Som vårt Home Office? - Ja.
Driver ikke de fengslene også?
Jeg tror det, ja.
Tusen takk, dr. Langdorf. For at du tok deg så god tid med oss.
La meg begynne med å påpeke et interessant faktum.
På denne konferansen om de sterkt uføres livsvilkår...
... deltar det ingen uføre mennesker.
Dr. Aitken, tilgi meg, men...
De sterkt uføre pasientene er koplet til maskiner.
Så hvordan kunne de ha deltatt?
Vel, la meg få presentere Mr. Robin Cavendish.
Greit.
- Hvis jeg setter den her... - Veldig fint.
Robin, du har et spørsmål til vertskapet.
Ja, det har jeg.
Hvorfor oppbevarer dere uføre mennesker i fengsler?
I fengsler?
Nei. Nei!
Vi har noen av verdens beste institusjonene.
- Ja, men de drives av fengselsbetjenter. - Slett ikke!
Vel... Pasientene er bortgjemt.
De behandles ikke som en del av det friske samfunnet.
- Det må du ta tilbake! - Mr. Cavendish vil ikke å krenke noen.
Han sier bare at sterkt uføre pasienter kan integreres bedre i samfunnet.
Nettopp. Jeg forstår at dere bryr dere mye -
om uføre. Det skjønner jeg.
Men la meg spørre: Når dere ser meg...
... hva er det dere ser?
Ser dere et vesen...
... som knapt er i live.
Eller ser dere et menneske som har brutt seg ut av begrensingene...
... et sykehus' murer representerer?
Jeg har en maskin...
... under dette setet som puster for meg.
Hjemme har jeg en respirator ved sengen.
Jeg har også en enestående gjeng venner.
Og aller viktigst: Jeg har min kone.
Men som dere ser, klarer jeg ingenting selv.
Likevel har dere meg her.
Da jeg ble paralysert, ville jeg dø.
Ja, jeg ville dø. Det ville jeg.
Men min kone ville ikke tillate det.
Hun sa at jeg måtte leve.
Så jeg skulle få oppleve at sønnen vår vokste opp.
Derfor fortsatte jeg å leve.
Fordi hun sa at jeg måtte det.
Det er på grunn av henne, egentlig.
Og med henne.
Og for henne.
Hver eneste dag etter det...
... har jeg akseptert faren for å dø.
For jeg vil ikke bare overleve.
Jeg vil virkelig leve.
Derfor bønnfaller jeg dere:
Reis tilbake til sykehusene deres -
- og fortell de uføre pasientene deres -
- at de også kan leve fullt ut.
Dere har alle myndigheten...
... til å åpne portene...
... og sette dem fri.
Jonathan!
Hjelp meg med å legge ham på siden.
Jonathan, hjelp meg med å snu ham!
Sånn. Det går bra, elskede.
Fint. Vi kan legge ham på ryggen nå.
Det går bra, elskede.
Robin?
Vask ham så godt du kan.
Det går bra.
Det går bra, gutten min.
Det er slik det er etter mange år på respirator.
Lungevevet blir irritert.
Det blir småsår og du får blødninger.
Faktum er at det blir verre. Du får flere blødninger, større.
Og... faren er -
- at du kan drukne i ditt eget blod.
Husker du den historien i Kenya om...
... Mau Mau-fangene?
Ja.
Lederen deres sa...
"Jeg gir mine menn tillatelse til å dø."
Og morgenen etter...
... hadde alle gått bort.
Nå har jeg kommet til at tiden er inne for meg også.
Jeg vil slippe taket.
Og hva med meg, da?
Du blir endelig fri.
Jeg vil ikke... Nei!
Nei. Gud, du er en dum, dum mann!
Hva tror du at jeg har drevet med i alle år?
Ditt liv er mitt liv!
- Beklager, Jonathan. - Jonathan.
La henne være i fred.
Greit. Fint.
Du får det som du vil. Det gjør du alltid.
Men påstå aldri noensinne at du har gjort det for min skyld.
Du vet at det er ulovlig?
Ja, men hvem får vite det?
Hvis Diana eller Jonathan skulle ta del i det...
... kan de havne i fengsel.
De skal ikke ta del.
- Men hva med deg? - Meg...
Jeg har brutt reglene hele livet.
Vær bare sikker på at du vet hva du ber om.
Ja, jeg vet hva jeg ber om.
Vi må muntre ham opp!
Få ham fra denne... morbide tankegangen.
Få ham til å forstå at vennene hans trenger ham.
Vi skal ikke holde Robin i live for vennenes skyld.
Nei, selvfølgelig ikke.
Men de vil sikkert ta farvel.
- Hei. - Toby.
- Han sier at det er avskjedsfesten hans. - For jentene også?
Pass på trappetrinnene. Vi skal ned.
Planlegger du enda en stor flukt?
Det er på tide å dra.
For meg iallfall.
Akkurat som sist.
Du venter ikke på vennene dine.
Nei, du er for treig for meg, Paddy.
Du skylder meg fem pund.
Dette er Saint-Émilion 59.
Den siste flasken min av en av de fineste viner.
Jonathan. Glass?
Teddy.
- Robin. - Harry.
Vi har vært venner i mange, mange år.
Jeg vil bare si...
Harry!
- Jeg har ødelagt stolen! - Nei, det gjorde du ikke.
- Gi ham en dråpe av det der. - Dette blir du bedre av.
Robin, min venn. Til ære for deg.
Jeg skåler for hver enkelt av dere.
- Skål, Robin! - Skål, gamle venn.
God møye! God møye!
Tørk bort tåren, høyvelbåren, fra ditt øye!
Det er vanskelig å skilles, jo da.
Jeg gleder meg stort til å dra.
Så ikke gråt. Ikke låt.
Det følger alltid noe attåt.
Bonsoir, min venn.
Vi ses igjen. Ha det bra, vi ses, god møye!
Det er noe jeg må si.
Du skal vite at du har hatt stor betydning for meg.
Det har ikke alltid vært så lett.
Men hver gang jeg har kommet hit, har jeg følt meg sterkere.
- Ikke fordi du har det verre enn meg. - Nei da.
Det er på grunn av den du er, Robin.
Eller den du er blitt. Gudene vet hvordan.
Takk, Col.
Jeg kommer til å savne deg.
Robin!
Jeg er lei for det.
Elskede.
Nå er det nok.
Ja.
Jeg går ut fra at du vet det, men...
... for sikkerhets skyld.
Ingen kunne ha elsket deg høyere enn jeg har elsket deg.
Det vet jeg.
Min elskede.
Mitt liv.
I like måte, Robin.
Min elskede.
Mitt liv.
Clem.
Hallo, Robin.
Tiden er inne.
Ja vel.
- Når? - I dag.
Nå.
Da er jeg hos deg 11.30.
Det høres militært ut, gamle venn.
- Du kan stole på meg. - Synkroniser klokkene.
Jeg kommer.
Takk, Clem.
Vi ses snart.
Hent Jonathan.
Jonathan.
Nå vil jeg at dere skal høre nøye etter.
Rett før kl. 11.30...
... skal dere gå ut.
Dere skal ikke komme tilbake...
... før kl. 12 presis.
Greit.
Lov meg at jeg jeg får tid til å ta farvel.
Ja, det får vi tid til.
Hallo. Det er lenge siden. Hva skal det være i dag?
Ingenting, takk. Mamma?
Jeg er her fortsatt.
Du først, Jonathan.
Ha det bra, pappa.
Jeg er glad i deg.
Min egen sønn.
Kjære gutt.
Du har gitt meg mer enn du noen gang kan forstå.
Nå... Jeg har ingen avskjedstale.
Det gjør vel ingenting?
Nei.
Du har gitt meg et vidunderlig liv.
- Men ikke helt det du ventet. - Nei.
Nei, ikke jeg heller.
Takk.
For at du valgte å leve.
Cavendish var respiratorpasienten som hadde levd lengst i Storbritannia.
Et medisinsk under.
Apparatene som Robin og Teddy Hall konstruerte, forandret livet for tusener.
Diana forble ugift og er farmor til trillinger.
Jonathan ble filmprodusent.
Filmen er en hyllest til moren -
- og til faren, som valgte å se ham vokse opp.
Tekst: Johannes de Vries Medietext